Фредърик Небъл
Сърбай каквото си дробил

Превод от английски: Борис Миндов, 1988

chitanka.info

I

Кенеди стоеше на ъгъла на Халъм Стрийт и Джърман Стрийт, когато видя момичето. С подкосяващи се крака то минаваше под една улична лампа по средата на Джърман Стрийт. Някъде на априлското небе трябва да имаше луна, но светлината й не достигаше до Джърман Стрийт. Това беше тясна улица с двуетажни тухлени или дървени къщи от двете страни, много от които бяха необитавани. Кенеди живееше на една пряка от това място, на Халъм Стрийт, в къща с мебелирани стаи под наем. Беше се преместил там от една седмица и само преди десет минути бе излязъл да потърси къде да хапне. Някой му бе казал, че в квартала има заведение с хубаво чили[1], та сега се мъчеше да го намери.

Беше почти трезвен и когато се облегна лениво на стълба, набеляза силуета на момичето, което се връщаше обратно по улицата. По неравномерното тракане на токчетата позна, че й има нещо, но това не го заинтересува особено. Походката й беше на пиян човек, а Кенеди често казваше: който иска, нека се напива, негова си работа. Той остана на мястото си не защото момичето го интересуваше, а защото се чудеше как да стигне до онова заведение. Казваха, че виното там било превъзходно, а щом виното е превъзходно, храната няма толкова голямо значение.

Момичето идваше по отсрещния тротоар и Кенеди се надяваше то да си остане на отсрещния тротоар. Но след малко момичето прекоси улицата и се заклатушка към него. Той мислеше да продължи пътя си, но още не знаеше накъде да поеме, а пък не искаше много да се отклонява. Когато беше пиян, обикаляше Ричмънд Сити от край до край, но друго е да си почти трезвен.

Тя продължаваше да върви към него и сигурно го бе забелязала, защото на стълба, на който се бе облегнал, имаше лампа; а под светлинния сноп се открояваше неговата дребна крехка фигура в омачкан сив костюм и сива мека шапка с прихлупена от всички страни периферия. В него имаше нещо безжизнено, съсипано, упадъчно. Когато момичето се приближи с олюляваща се походка, кашляйки в тихата улица, той извърна глава.

Но то се блъсна в него. При блъсването се закашля, а когато той се обърна нехайно, видя, че тя залитна назад. Приведе се, краката й се подгъваха и като че се олюляваше на цели стъпала. Дано да не падне, помисли си той, но не се помръдна да й помогне.

Тя не падна.

— Аз… аз м-моля да ме извините — измънка тя дрезгаво.

— Няма за какво, момичето ми. Само че защо не вземете такси да се приберете у дома си? Да се шляете така по улиците…

— Не мога да се прибера вкъщи.

Сега тя се бе подпряла на стената на една сграда, притиснала ръце с разперени пръсти на грапавата й повърхност. Шапката й беше килната над едното око; килната над едното око не защото така бе модно, а защото вероятно така я бе сложила. Носеше тъмно палто, виждаше се тясна ивица от някаква тъмна лека кожа около яката.

— Както виждате — изшептя тя дрезгаво, като клатеше глава, — аз… аз просто не мога да се прибера вкъщи.

— Пиенето винаги е било проклятие за прибиращите се вкъщи — рече той. — Но какъв е смисълът да се шляете из улиците цяла нощ? Изберете си някой удобен вход, паркирайте се там и чакайте да ви мине.

— Моля ви — рече тя, — направете нещо.

— Съжалявам, мадам. Аз се мъча да намеря едно заведение за чили. Случайно да знаете тук наблизо някакво заведение с чили, където, казват, виното било екстра?

— Моля ви! — умоляваше гласът й, идещ от сянката, в която се губеше лицето й.

— За какво молите?

— Помогнете ми. С-само… е, нямате ли място, където да мога… ъ-ъ… да легна, да си почина?

Той запали цигара.

— Имате приятен глас.

— Благодаря ви.

Тя се отдръпна от сградата.

— Аз… аз не исках да ви безпокоя. Ще продължа нататък. — Тя се олюля, коленете й се подкосиха, падна и поплака малко. Стоеше коленичила, подпирайки се на ръцете си.

Кенеди прекоси тротоара, наведе се колкото е нужно и улови ръката на момичето.

— Стегнете се. Още две такива падания и ще се наложи да си направите козметична операция на лицето. Помъчете се да си помогнете сама. Хайде. Аз не съм тежка категория. Изправете се. Едно… две… три. Браво, момичето ми. А сега се дръжте. — Тя беше вече на крака.

Той не пусна ръката й. Момичето не гледаше в него, а настрана, като че се срамуваше. Шапката й беше много ниско прихлупена над едното око, изпод нея стърчаха безредно кичури коса, но външността й не беше лоша. Дори си я биваше.

Кенеди въздъхна.

— Добре, елате. Нагоре по улицата имам стая, където ще можете да поспите, за да ви мине. Но не се надявайте да остана там с вас. Аз трябва да намеря онова заведение. Хайде.

Тя наведе глава, когато тръгнаха по Халъм Стрийт. Влачеше крака и все още дишаше запъхтяно, понякога леко изхлипваше. Кенеди й помогна да изкачи четирите стъпала до външната дървена площадка, задържа я с една ръка, докато с другата извади ключовете. Отключи вратата на антрето и избута момичето в коридора. Стаята му беше на първия етаж, в дъното, и докато вървяха по коридора, момичето се препъна и внезапно се изкиска. Беше лудешки, кратък, истеричен кикот и Кенеди измърмори:

— Не крякай толкова, затвори си устата. Аз току-що се настаних тук.

Въведе я в стаята си. Стаята беше голяма, старомодна, с месингово легло до едната стена и старо бюро с ролетка до другата. В средата имаше маса, на която бяха сложени две бутилки, уиски и джин, а до нея имаше фотьойл с подвижно облегало и люлеещ се стол.

Пусна я да легне, после улови краката й, повдигна ги и я претърколи в средата на леглото. Тя пъшкаше и проплакваше, но и самият той бе изпадал понякога в пиянска истерия, та не обръщаше внимание на това. Разгъна едно одеяло и го метна върху нея.

— Недейте! Недейте! — викна тя и изрита одеялото.

— Креснеш ли още веднъж — каза той, — и ще те изхвърля.

Тя се разхълца силно. Кенеди нямаше никакво намерение да я придумва да не плаче; щеше да бъде безполезно. Затова седна, въздъхна, нарече се глупак и си наля половин водна чаша уиски. От време на време си попийваше, млясваше с наслада. Когато най-после хлипането стана глухо, и далечно, той пресуши чашата и излезе с надеждата, че когато се върне, момичето ще си е отишло.

Отиде отново до Халъм Стрийт и Джърман Стрийт, облегна се на стълба и след няколко минути се приближи патрулиращ полицай. Полицаят беше млад, румен и въртеше палката си неловко, наперено.

— Имаш ли си дом? — попита той Кенеди.

— Разбира се — изрече Кенеди невъзмутимо.

— Тогава си върви там.

— Този стълб частна собственост ли е или какво?

— Перчиш се, а? Значи се перчиш?

— Да знаеш някъде наблизо да има заведение, където сервират чили?

— Аз не обичам чили.

— И аз. Но чух, че там сервирали и хубаво вино.

— И вино не обичам.

— А какво пиеш?

— Мляко! Три пъти дневно!

Кенеди се отдръпна от стълба.

— Ще ти дам един съвет, ченге. Зарежи млякото. Вероятно то вкисва в стомаха ти и те прави такъв.

Полицаят изръмжа застрашително:

— Драги…

— Сега пък какво има?

— Измитай се оттук!

Кенеди закрачи бавно напред, припявайки под нос:

— Ама голям мръсник си…

[1] Мексиканско ястие от люти червени пиперки и кълцано месо. — Б.пр. ↑

II

Макбрайд работеше, извънредно, опитвайки се да навакса, натрупалата се през време на отпуската му работа. Той и жена му бяха обикаляли южните щати с новия форд. В Ричмънд, Вирджиния, мина на червен светофар, блъсна се в един камион, който отнесе дясната му броня, а във Филаделфия бе арестуван за неправилно каране по еднопосочна улица. Но, общо взето, бяха прекарали добре и капитанът изглеждаше освежен, загорял и се справяше с текущите въпроси един по един бързо, упорито, точно.

Той ревна по вътрешната уредба: „Да се яви Богардъс!“ и размаха ръка, прогони облак тютюнев дим от лула и на негово място издуха нови облачета дим от силен бърлейски тютюн.

Влезе сержант Богардъс, който държеше зад гърба си полуизяден сандвич с шунка.

— Няма да отменя това обвинение! — каза Макбрайд и мушна с пръст един доклад на бюрото си. — Тоя тип пресякъл на червен светофар, а червените светофари са сложени за спиране, а не за минаване. Ако поставим червени светофари и хората пресичат на червено, каква, по дяволите, е ползата от червените светофари?

— Да, сър, капитане.

— А ти, Боги… или глътни каквото ядеш, или го изплюй.

Богардъс преглътна и от усилие облещи очи.

— А каква е оная дандания горе? — попита Макбрайд.

— Мисля, че е Мориарти, изпробва нов заден скок.

— Кажи му да престане. Някои ще помисли, че тук е Дружеството на младите християни, а не полицейски участък. Отсъствувах за малко, връщам се и заварвам цяла тайфа палячовци… Добре, Боги. Свободен си. Как е детето?

— Отлично, капитане.

— Чудесно. Гледайте да яде много спанак. Анк Коън подаде глава да попита:

— Зает ли си, капитане?

— Аз винаги съм зает.

— Е, току-що се получи съобщение. Убийство или нещо друго в Ист Енд. Бетдекън тъкмо приема по радиото.

— Вземи… — Макбрайд се намръщи, като чу тежък тропот над главата си; вдигна очи към тавана и каза: — Вземи със себе си Мори. Оня чешит на горния етаж упражнява задни скокове. Вземи го, докато не се е изтърсил по задник и не си е счупил главата. Кажи на Гахейгън да изкара колата. Слезте с Мори в гаража. Аз ще изтичам да взема пълния текст от Бетдекън. Кой е?

— Кой какво?

— Кой е убит.

— Чух Бетдекън само да споменава нещо за някакво си момиче.

— Кой се обажда?

— Чатърсън. Нов полицай на патрулна обиколка.

— Добре. Мори. Гахейгън. Колата. Аз ще сляза след малко.

— Окей.

Нощта не беше много хладна. Във въздуха се усещаше пролет, първият й полъх, и макар че полицейската кола фучеше по сухия цимент, във въздуха някак се долавяше натрапчив мирис на тучна земя. Луната се виждаше от този широк булевард. Звездите трепкаха — един силно, други слабо. Капиталът извади лулата от устата си, за да напълни по-добре дробовете си с нощния въздух. Бузите му бяха обагрени в червено от светлината на таблото, челюстта му — кафява и твърда като орех, а очите му — две ярки светлинни под тънките вежди.

— Къде работи Кенеди? — попита Мориарти. — Този човек е нещо обичайно в квартала, като плювалник.

— Уволнен е — отговори Макбрайд.

— Знам, че е уволнен, но това не значи…

— Чул ли си защо? — попита Макбрайд, взирайки се през рамо в затъмнената задна част на колата.

Макбрайд се засмя кратко, гърлено.

— Ех, момче, голям чешит е този човек! Все търси на баницата мекото и на работата лекото. Ето какво се е случило. Тъкмо днес го чух. Обадих се на редактора Фланъри, опитах се да го убедя да вземе Кенеди отново на работа. И какво излезе? Слушай: възложил на Кенеди за известно време театралната страница и представи си, една вечер този тъпанар се напил и отишъл да рецензира някаква пиеса в театър „Шанък“. През първия антракт излязъл и отишъл да пийне в един бар от другата страна на улицата. Но срещнал някакъв приятел. Разбира се, той винаги среща по някой приятел. Та обърнал шест уискита със сода и когато излязъл, бил пиян до козирката. Прекосил криво-ляво улицата и останал до края на представлението. На другия ден писал, че пиесата пет пари не струва, че не може нищо да се разбере; че през първото действие героинята била блондинка, а през последното — брюнетка; че през първото действие героят бил скандинавец, а през последното — южноевропеец. И какво, мислиш? Когато проверили, станало ясно, че Кенеди е бил толкова къркан, та отишъл в друг театър, в съседния, и гледал последното действие на съвсем друга пиеса, мислейки, че е същата. Можеш ли да си го представиш? Можеш ли?

— Леле-мале, леле-мале, леле-мале! — изрева Коън.

— Винаги съм смятал — заяви Мориарти, — че накрая този човек ще се окаже негодник.

— Х-ъ-м-м — изръмжа Макбрайд примирително. — Той не е негодник. Има в главата си повече мозък от вас, само че непрекъснато го раздава.

— Накрая ще иде да прави хартиени кукли, така ще свърши — настоя Мориарти.

— Във всеки случай — каза Макбрайд — той ще прави най-хубавите хартиени кукли.

— Това ли е улицата? — попита Гахейгън.

— Да, завий надясно — нареди Макбрайд.

Колата свърна надясно и пое по лек наклон. Забелязаха червените фарове на линейката, а когато паркираха неправилно точно срещу блесналите фарове, видяха на тротоара навалица. Патрулният полицай Чатърсън стоеше на дървената входна площадка. Той беше млад, румен и се държеше неловко, наперено.

Макбрайд слезе от колата.

— Вие ли сте Чатърсън?

Полицаят докосна козирката си с палката.

— Да, сър, капитан Макбрайд.

— Кой е горе?

— Лекарят от линейката. Но няма полза.

До бордюра спря рязко открит спортен автомобил, от който скочи помощник-районният прокурор Руб Уилсън и затропа с лачени обувки по тротоара, като грубо разблъскваше с лакти хората от пътя си. Той беше дребен жилест млад човек със стисната челюст и килната над едното ухо черна велурена шапка. Носеше балтон върху смокинга си.

— Какво става, Макбрайд?

— Да влезем да видим. Ела и ти, Чатърсън. Мори, Айк, разпръснете тия хора.

Когато влязоха в стаята, лекарят и шофьорът от линейката поставяха момичето на носилка.

— Здравейте, блюстители на закона! — каза докторът. — Ще има опело. Хей, полицаю, защо не повика колата на моргата?

— На страница четирийсета в правилника пише…

— Е, смятайте, че нищо не съм казал. Кога ще се върнеш, Макбрайд?

— Коя е? — попита Руб Уилсън.

— Да не съм гадател?

— Пияна ли е? — запита Макбрайд.

— Мирише на алкохол.

Макбрайд се обърна към Чатърсън:

— Кои те повика?

— Хазайката.

— Къде е тя?

— Точно преди да дойдете отиде в кухнята си, защото пече хляб. Аз се въртях наоколо и я видях да изскача на площадката, тя ме забеляза и ме повика. Тогава притичах и ми рече: „Вътре има жена. Мисля, че е умряла или кой знае какво й има.“ Та се втурнах вътре с нея и, разбира се, онази изглеждаше умряла.

— Колко време е живяла тук? — подхвърли Руб Уилсън.

— Не е живяла. Тя…

В този момент собственичката на къщата се показа на вратата. Тя беше едра, дебела, с грижливо сплетена посивяла коса, червендалесто лице и големи червени ръце.

— Как се казвате? — попита Макбрайд.

— Хана Меклинборг. Слушайте, господин полицай, това е скандал!

— Никога ли не сте я виждали? — попита Макбрайд.

— Никога! Но… чух я да влиза. Във всеки случай мисля, че беше тя. Дойде с наемателя на тази стая. Изглеждаха пияни. Тя се кискаше и когато влязоха в стаята, сигурно са се сбили… Чух я да пищи: „Недейте! Недейте!“ Точно така. Аз… хм, по това време бях в коридора и мислех да почукам на вратата, ала после мирясаха, та продължих работата си. Но, разбирате ли, смятах утре хубавичко да скастря тоя човек. След малко ми се счу, че излизат. Но след още малко пак бях в коридора и чух тропот в стаята. Не знам защо, ама се уплаших и похлопах, а като не ми отвориха, натиснах вратата. Отворих я и — е, тя лежеше там, на пода, до леглото.

— Облечена ли беше?

— Да, напълно облечена. Помислих, че навярно е успяла да се облече и после е припаднала. Тъй че онзи трябва да е излязъл сам.

Руб Уилсън се обърна към лекаря:

— Какво мислите за случая?

— Първо, тя е бита. По цялото й тяло има синини, а на главата — подутина. Според мен е умряла веднага от побоя. Вероятно от кръвоизлив в мозъка.

Макбрайд се обърна към Хана Меклипборг:

— По кое време дойдоха, казвате?

— В седем и половина. Знам, понеже слагах кейк във фурничката.

— А кога чухте мъжа да излиза?

— Сигурно около половин час по-късно.

— А кога отворихте тази врата и намерихте жената?

— Към девет.

— Как се казва човекът, който живее тук?

— Името му е Кенеди. Журналист, мисля.

Макбрайд трепна.

— Виждаш ли! — възкликна Руб Уилсън. — Аз винаги съм смятал, че този човек ще свърши така. А веднъж има дързостта да ми каже в лицето, че като районен прокурор съм бил мазол на петата на прогреса и ми пожела някой ден да пукна. Ех, това тук ми харесва. Ех, колко ми харесва!

Патрулният полицаи Чатърсън запита Хана Меклинборг:

— Как изглеждаше този човек?

Хазайката го описа.

Чатърсън изпъчи гърди, очите му светнаха.

— Аз видях този негодник! Видях го! Само няколко минути след като е извършил престъплението. — Той посочи с ръка. — На ъгъла на Джърман Стрийт и Халъм Стрият. Присмиваше ми се! Казах му — щото кибичеше там, — казах му да си върви, а той ми се присмя! Същият е, готов съм да се обзаложа. Подхвърли нещо в смисъл, че съм бил кибритлия, щото съм пиел мляко и то вкисвало в стомаха ми.

Макбрайд изпусна дълбока печална въздишка.

— Той е бил.

III

В кабинета на Макбрайд стояха Мориарти, Коън и самият капитан. Току-що влезли, още с шапки на главите, тримата стаиха и гледаха лъскавата повърхност на бюрото на капитана. Явно нямаха какво особено да кажат. И тримата бяха полицаи; добри полицаи, с отлични характеристики; но бяха и хора. И Кенеди дълго време беше като тях. Много пъти на един или всички им се бе приисквало да напердашат този бивш вестникар, но нито тогава, нито сега имаха основание за такова нещо. В края на краищата всички те бяха прости, обикновени хора, с прости и обикновени чувства, а в последна сметка законът, дори в лицето на най-войнствените си служители, не с толкова силен, че да може да унищожи мигновено тези обикновени чувства.

Най-после Макбрайд заговори с тих, глух глас:

— Работата е… е ясна като бял ден.

— Ъ-хъ — кимна Коън.

— М-м-м — кимна Мориарти.

— Трябва да е бил страшно пиян — каза Макбрайд.

— Безумно пиян — рече Коън.

— Нафиркан — вметна Мориарти.

Помълчаха пак една минута, после Макбрайд с изкривени устни и свъсени вежди включи уредбата и обяви:

— Търси се Кенеди. Журналистът… Кенеди… Точно така. Ръст 170, тегло около 56. Светлокестенява коса. Сини очи. Завеян на вид. Носел е светлосив костюм и светлосива шапка. Повечето полицаи го познават. До всички полицейски участъци и патрулни коли.

Закачи шапката си, прокара длани от слепоочията назад покрай ушите си и заключи: „Е, това е.“ Тръшна се на стола си — тръшна се силно, тежко, както пада верига, като едва помръдваше с ъгълчетата на устата си:

— Винаги съм мислил, че Кенеди ще свърши по някакъв необикновен начин, но дявол да го вземе, никога не съм предполагал, че ще бъде точно така. — Изглеждаше безкрайно уморен. Махна с ръка. — Добре, Мори, Айк. Идете да видите какво ще можете да направите. Знаете къде се навърта той. Не е нужно да ви казвам. И като си помисля, че без малко не убедих Фланъри да го вземе отново във, „Фрий Прес“ — Отвори едно чекмедже, извади уиски „Канейдиан Клъб“ и отпи голяма глътка направо от бутилката. — Постарайте се да го пипнете, преди да го е пипнала прокуратурата. Тази драка Руб Уилсън… — Въздъхна, стана, махна с ръка. — Ей, хайде, тръгвайте.

Радиото предаде описание на мъртвото момиче и до единайсет същата вечер бе установена самоличността му. Брат и я разпозна в моргата и после припадна. Макбрайд се случи там в този момент (самият той също обикаляше да търси Кенеди) и подкрепи брата.

Момичето се казваше Наоми Пенфийлдс. Беше на двайсет и една години. „Млада — помисли Макбрайд гласно, с огорчение. — Все са млади.“ Бяха Пенфийлдсови от Ливърмор Уок, в Уест Енд. Харод Пенфпйлдс бе умрял от естествена смърт преди пет години. Той бе оставил значително състояние на жена си, дъщеря си и сина си. Домът на Пенфийлдсови беше една от забележителностите на Уест Енд. Алвина Пенфийлдс, майката бе саможива жена, която, разправяха, прекарвала цялото си време в писане на монографии за мъртвите езици. Братът, Бейкън Пенфийлдс, още не се бе свестил, когато Макбрайд напусна на моргата.

Гахейгън спеше на кормилото, но Макбрайд го разтърси здравата, а после се качи отзад. Пушейки лулата си, той се настани в края на седалката със скръстени на гърдите ръце. Каза на Гахейгън накъде да кара и докато колата бръмчене в пролетната нощ, капитанът дъвчеше изподраскания мундщук на лулата си и се чудеше какво ще прави, когато хване Кенеди. Не знаеше точно как да постъпи. Кенеди бе помогнал в разкриването на много престъпления; нещо повече, сам бе разкрил много престъпления, които бяха обърквали цялото полицейско управление.

Но всичко това щеше да отиде по дяволите. Полицай може да служи двайсет години, но ако в края на службата си извърши някое гнусно престъпление, ще трябва да понесе наказанието. Макбрайд не се оплакваше от това правило. То беше неизбежно. И все пак… много пъти си бе имал главоболия с Кенеди; бе спасявал живота на Кенеди и Кенеди бе спасявал неговия. Ала знаеше, че ръцете му са вързани. Работата бе там, че този случай нямаше да бъде възложен на него.

— Там — каза той на Гахейгън. — На ъгъла. Със зелените и белите светлини.

Слезе от колата, отвори вратата на клуб „Тин Кен“, като я блъсна с рамо, и в преддверието се натъкна на Гюс Уинклър.

— Идвал ли е тук Кенеди?

— Здравей, капитане. Кенеди ли?

— Кенеди.

— От два дена не е идвал. Искаш да го видиш ли?

— Много.

— Ако се отбие, ще му кажа.

Капитанът провери и на други места: в заведенията в долната част на Дожки Стрийт и в по-изисканите заведения в горната част на Дожки Стрийт; в баровете на Фламинго Стрийт — „Енрико“, „Пигс Нъкъл“, „Еди“, клуб „Соудъст“; в чисто италианските вертепи на Розарио Стрийт; в танцувалните салони на Екситър Скуеър и в бирариите на Щраус Стрийт; в турската баня, тъй като знаеше, че Кенеди често ходи там след препиване, и на игрището за кегли, където Кенедн обикновено правеше облози. Ала никой не бе виждал Кенеди през тази нощ.

На път към участъка Макбрайд се надяваше, че Кенеди може да е избягал в някое далечно кътче на света, където никога няма да го намерят. И щом го обзе тази мисъл, железният капитан изпъна гръб в мрака на задната седалка на колата.

Мориарти беше в канцеларията.

— Е? — изръмжа Макбрайд.

— Ето какво стана. — Мориарти седна на бюрото. — По щастлива случайност се отбих в заведението на Уили Мъри и се оказа, че Уили е видял Кенеди около десет без четвърт. Каза, че Кенеди влязъл в заведението, като се олюлявал, и носил цитра. „Отде, по дяволите, я е взел?“ — попитах Уили, а Уили отговори: „Ами каза, че я купил на безценица.“

— Че Кенеди не може да свири на цитра! — извика Макбрайд.

— Е, така ми каза Уили, Чакай да ти разправя. Каза, че Кенеди влязъл, пил нещо на бара и попитал има ли при тях човек, който да може да свири на цитра. Е, нямало такъв и тогава Кенеди попитал Уили познава ли изобщо някой, който да може да свири на цитра. Уили отговорил, че не познава, а Кенеди рекъл, че май по-добре ще е да отиде в някое бюро за наемане на работна ръка.

Макбрайд закри очите си с ръце и изпъшка.

— Естествено — кимна Мориарти. — Кенеди казал на Уили, че е купил цитрата с надеждата да намери човек, който да свири на нея. Викам на Уили: „Дявол да го вземе, ако Кенеди чак толкова умира да слуша цитра, защо не постъпи като всеки разумен човек: да се опита първо да намери свирач на цитра? Той сигурно ще си има собствена цитра, тъй като цитрите…“

— Цитри, та цитри! — излая Макбрайд. — Млъкни, Мори.

Помощник-районният прокурор отвори рязко вратата, влезе и я затръшна.

— Няма ли още никаква вест за този хаймана? — тросна се той.

— Кой хаймана? — попита Макбрайд.

— Кенеди, разбира се!

— Наречеш ли го повторно хаймана, Руб — каза Макбрайд, — ще те прасна с радиатора.

Руб Уилсън кимна.

— Знам, знам — произнесе той иронично. — В сърцето си ти имаш слабост към този хулиган, но това няма да му помогне.

— Вярно, Руб, имам слабост към него, но кой, дявол да го вземе, е казвал, че това ще му помогне? Аз съм пуснал по петите му, кажи-речи, цялото полицейско управление. Нищо повече не мога да направя. Но не го наричай хаймана.

— Виждал ли го е някой?

— Мори каза, че Уили Мъри го е видял към десет без четвърт.

Руб Уилсън се ухили.

— Няма да ми бъде приятно да дам под съд този тип за убийство. Да, няма да ми бъде приятно, няма!

— Криво ли ти е, Руб? — попита Макбрайд.

— Естествено.

— Добре. Значи се разбираме.

— Какво искаш да кажеш?

— Не знам. Потърси го.

Лицето на Руб Уилсън помръкна.

— Ако продължаваш да дрънкаш врели-некипели, капитане, току-виж, някой ден съм те дал под съд.

Макбрайд се изправи, потри длани.

— Виж какво, Руб. Ставаш противен. Ние търсим Кенеди и ще го намерим, но послушай един приятелски съвет: не си отваряй много устата. Ти си като толкова други помощник-районни прокурори, дето се смятат за умни: умират да пише за тях във вестниците…

— И за мен пише, нали?

— Ти само послушай съвета ми, драги. Ако плямпаш много, ще подшушна някоя и друга дума. Където трябва и щом тази работа стигне до съд, дивечът ще ти се изплъзне.

— Ще видиш тогава как ще се разприказвам пред вестникарите.

— Само да кажеш гък, пак ще цопнеш в калта, от дето си започнал — жалък, долнопробен адвокат, който се занимава само с дела за обезщетение.

— Хей ти, голямо…

— Млъкни. Лично ти имаш зъб на Кенеди. Искаш да се гърчи, да си играеш с него така, както котка си играе с мишка и котката знае, че мишката не може да се отърве. За теб това е личен въпрос, Руб. Ти го мразиш. Яд те е. Страшно те е яд. Не можеш да го понесеш. Ти си мръсна смрад в прокуратурата, защото си донесъл от калта отвратителна воня. Преди шест години натопи жена и мъж в хотел „Бедфорд“. Съпругът на тази жена ти бил клиент. Отде зная ли? Ами човекът, на когото си платил да натопи жената, беше и продължава да е мой информатор. Ние имаме споразумение: той ми носи сведения, а аз му осигурявам защита. Размисли, Руб. И стига си плещил. И се пръждосвай. Не мога да те търпя.

Когато Руб Уилсън изхвръкна навън, Мориарти каза:

— Така този гаден лешояд няма вече да шава много.

IV

Кенеди и някой си Игиацио Мирабели стояха на една улица в жилищния квартал Малка Италия. Игнацио свиреше на цитрата. Той беше много нисък, много дебел човек с розови бузи, розова брадичка и големи весели очи. Дрехите му сякаш бяха измъкнати от торба парцали, но свиреше добре, докато Кенеди, с шапка в ръка ловеше монетите, подхвърляни от прозорците наоколо. Очите на Игнацио може наистина да бяха весели, но бяха и зорки, и колкото по-голяма беше монетата, толкова повече старание влагаше в свирнята си.

— Игнацио — каза Кенеди, — вече имаме седем долара и четирийсет и три цента. А също и една китайска монета. Освен това и няколко оловни куршума. Не е зле да отделим малко време за пиячка.

— Нямам нищо против, синьоре.

Отидоха в бара на Енрико на Фламинго Стрийт. Зад бара стоеше Падеруфски, чието истинско име беше Бени Ямаранцио.

— Охо, я гледай! — възкликна Падеруфски.

— Синьор Ямаранцио, запознайте се с един ваш сънародник — рече Кенеди, — синьор Мирабели, известен по-накратко като Игнацио. Той свири на тиз… зиз… ситра… искам да кажа цитра… Ох, да му се не види, дай ми три уискита със сода. Две за мен и едно за Игнацио. Иги не пие.

— Ха-ха! — засмя се Игнацио.

— Исках да ви кажа, министър Кенеди — заговори Падеруфски, — че капитан Макбрайд беше тук, търсеше ви.

— Капитанът ли? Ах, този симпатяга Скипи Макбрайд!

— Я гледай!

Падеруфски проточи шия. Игнацио се извърна тежко като буре. Кенеди никога не се смущаваше от анонимни възклицания.

Руб Уилсън прекрачи прага, приближи се и улови Кенеди за ръката. Руб почти трепереше от вълнение. Той държеше ръката на Кенеди много внимателно, почти нежно, и на лицето му имаше усмивка, която също можеше да бъде нежна, ако в нея не се таеше нещо явно сатанинско. Когато заговори, гласът му почти преливаше от нежност:

— Кенеди, да знаеш колко се радвам, че те виждам.

Игнацио засия от удоволствие.

Кенеди се обърна, олюлявайки се.

— Я виж, та това е Руб. Запознай се с приятеля ми синьор Мирабели.

Игнацио направи нисък поклон.

— Талантлив човек — продължи Кенеди, — но от истинските таланти. Пътуващ музикант, просто стар скитник, ама със златно сърце. Някоя вечер трябва да намина при теб, Руб, да хапнем пуйка.

Писклив тънък смях се процеди през зъбите на Руб Уилсън.

— Да, трябва, Кенеди…

— Ето на — обади се един висок човек с пъпчив нос, прекрачвайки прага, — нали ти казах, Руб, че може да е тук.

Кенеди плисна с ръце.

— Фланъри! Моят бивш редактор Фланъри! Боже мой, все стари познати срещам напоследък!

— Ха-ха-ха! — смееше се Игнацио и също пляскаше с ръце.

— Коя е тази маймуна? — озъби се Фланъри. А после вторачи суров, леден поглед в Руб Уилсън: — Не отвеждай Кенеди, докато не чуем… докато не чуя от него всичките подробности.

Руб Уилсън измърмори:

— Затвори си устата, Том. Само в кабинета ми…

— Когато там са се намърдали репортери от всички вестници в града? За вчерашен ли ме мислиш? — Фланъри отсече: — Вземи си стая тук! По-бързо!

— Том, слушай…

Фланъри плесна с ръце.

— Няма го майстора. Вземи си стая. Аз също ще наема стая… Хей, Енрико! Имаш ли стая?

Руб Уилсън прехапа ядно устна, а Кенеди захруска пържени картофи, сякаш цялата тази работа никак не го интересуваше. Но Енрико имаше стая и Фланъри натика Кенеди в нея; и сякаш чак сега се сетиха — вмъкнаха Игнацио и неговата цитра. Игнацио явно не разбираше за какво е всичко това, но този възпитан нисък дебел човек продължаваше да се усмихва и да се кланя, докато Фланъри не рече троснато:

— Хей, макаронаджия такъв, стига си се кривил. — Той беше рязък в приказките си, а очите му ядно проблясваха.

До една стена имаше кушетка и Кенеди легна на нея, като подпря главата си толкова нависоко, че да може да пие, без да се движи много. Фланъри домъкна един стол от другия край на стаята и го намести до кушетката; седна, сложи ръце с разперени лакти на коленете си и загледа Кенеди. Руб Уилсън се настани на стола до него. Тясното мрачно лице на Уилсън изразяваше разочарование, но се долавяше и лъч на надежда.

— Много мило, приятели, че ми осигурявате самостоятелна стая — каза Кенеди.

— Да започваме — отсече Фланъри. — Хайде, излей си душата, разкажи всичко. — Той беше нетърпелив човек, свикнал да се налага. — За онази жена, дъщерята на семейство Пенфийлдс, изплюй камъчето, пък все ми е едно колко мръсно ще бъде това камъче.

— Пенфийлдс ли? — повтори Кенеди, като го погледна с едното си сънливо око. — А, да. Имаш предвид Пенфийлдсови. Пенфийлдсови от Уест Енд. Съжалявам, но никога не сме се… ъ-ъ… запознавали официално.

— Стига с този превзет тон, палячо такъв! — сряза го Фланъри.

— Добре, Том. А ти стига си дрънкал глупости, тъпанар такъв. Знаеш ли, Том, защо никога не съм те обичал? Защото никога не различаваш инфинитивите. Това показва селяшки ум. Старият Инфинитив Том Фланъри, големият фукльо.

Фланъри стисна устни.

— Не ми пука какво мислиш за мен. Аз не съм дошъл тук за това. Дъщерята на Пенфийлдсови е бита така, че е пукнала в твоята стая, тъпа главо, и аз искам да зная цялата истина. И Руб Уилсън иска да я знае, но и аз също. Хайде, не се втилявай, момчето ми.

Кенеди въздъхна.

— Ти ми досаждаш, Том. Махни се. Марш, паленце такова.

— Слушай, Кенеди — намеси се Руб Уилсън. — Ти си арестуван, разбираш ли. Арестувам те за убийството на Наоми Пенфийлдс. Ти си я примамил в стаята си и тогава си я нападнал. Ще те изгоря за това, Кенеди, и то с огромно удоволствие. Казах ти, че някой ден ще загазиш и, бога ми, ето че загази! Загази!

Фланъри му даде знак с ръка да мълчи, после се обърна към Кенеди:

— Хайде, момче. Всичко е ясно, но все пак искам да ни го разкажеш от игла до конец. Заради това задържам вестниците. Кажи всичко, не се прави на ударен и не се дръж като палячо. Ти си я убил. Добре, да сложим пепел на това. Може би си имал причина. Кажи я, за да ти олекне.

Кенеди въздъхна. Излегна се, затвори очи и бледото му извито лице приличаше странно на смъртна маска. Косата му беше разчорлена, вратовръзката му — изкривена. Имаше такъв вид, като че всичките му жизнени сили са изтекли и от него не е останало нищо освен обвивка. И докато лежеше така, със затворени очи и отпусната уста на лицето му започна бавно да се появява трагично изражение.

Руб Уилсън облиза устни с надежда, а Фланъри придърпа стола си по-близо до кушетката.

Кенеди отворя очи.

— Значи искате да ви разкажа.

Те кимнаха.

Сух сатанински смях разтвори устните на Кенеди.

— Разбира се, аз я убих.

— Аха! — възкликна Руб Уилсън.

— Разказвай — заповяда Фланъри.

Лицето на Кенеди изглеждаше много изпито, устата му увиеше леко, очите му странно се изцъклиха.

— Да, аз я убих. Изглежда, че се побърках, Том, но нали знаеш как става, хубава мадама, малко пиячка. Разбираш ли, Том, мислех си, че ако ти не ме беше уволнил, положението щеше да бъде по-друго. Но аз бях без работа, може би и без разсъдък и като че ли ми беше безразлично какво ще ми се случи.

— Как я уби? — попита Руб Уилсън задъхано.

— Е, фраснах я два пъти по ченето, после я ритнах, а след това май я удрях с разни неща. Не си спомням с какво я удрях.

— Изпитваш ли някакви угризения? — попита Фланъри.

— Не. Не, Том, не изпитвам. Всичко ми се струва като сън. Просто я вмъкнах в стаята си, после излязох, а след това размислих, върнах се и започнах да я бия. Предполагам, че я бих, защото беше дяволски хубава и се опитваше да ми прави фасони.

Фланъри се намръщи.

— Май си стигнал до дъното, а? Навремето ти беше голям журналист, Кенеди.

— Sic transit gloria mundi[1]. Бях, Том. И още съм. Но съм забравил повече от това, което ти ще научиш някога. Още от малък научих инфинитивите.

— Не се отклонявай! — обади се Руб Уилсън.

— Каква беше всъщност причината да я убиеш? — попита Фланъри. — По-точно казано, какво те е подтикнало да извършиш убийство.

Кенеди въздъхна.

— Не знаеше как се приготвя „Мартини“.

— Дявол да го вземе, съвсем е откачил! — кипна Руб Уилсън.

— Убих я, защото беше прекалено хубава за този свят — кресна Кенеди. — Този свят е толкова тъп и подъл, толкова пълен с мръсотия и нещастие! Убих я, защото… е, защото беше цвете, прекрасно цвете.

Руб Уилсън изсъска:

— Абсолютно смахнат!

Кенеди зае седнало положение, улови главата си с ръце.

— Лашках я из стаята… лашках я, лашках я, ритах я, налагах я с юмруци и може да съм я удрял с мастилници и разни други неща, докато падна, и тогава пак я ритах, а после я тръшнах на леглото и излязох да пийна.

— Луд човек! — отсече Руб Уилсън. — Щом хубавите млади жени в нашия град…

— Остави тези глупости — каза Фланъри. — Това е цяла статия, сензация. От години не сме имали такова нещо. Читателите ще я излапат, а „Фрий Прес“ пръв ще я разпространи. — Той се нахвърли върху Уилсън. — Чу ли?

— Да… разбира се, Том.

— Е, запомни това.

Кенеди плачеше, скрил лице в шепите си. Игнацио се приближи и сложи ръка на рамото му.

Фланъри грабна телефонната слушалка и се свърза със службата си.

— Джек, приемай. Нещо страхотно. — Той занарежда бързо-бързо съобщението си, облегнат на стола, с ръка в джоба. Подбираше добре думите. Предаде стегнат, драматичен разказ за убийството, излагайки подробностите, дадени от Кенеди.

— Не забравяй и моето име — обади се Руб Уилсън.

И Фланъри занарежда по телефона:

— Помощник-районният прокурор Руб Уилсън лично арестува Кенеди. Сложете снимка на Руб, на Кенеди и на младата Пенфийлдс. Побързай, Джек. Това е сензацията на века.

Той остави слушалката, стана и запали цигара.

— Благодаря, Кенеди. Ще ти пратя цветя. — Обърна се към Руб Уилсън: — И запомни, драги, без шмекерии. Това е извънреден репортаж на „Фрий Прес“. Довиждане, Руб. Довиждане, Кенеди. Кажи ми, ако те заболи.

Когато Фланъри излезе, Руб Уилсън каза:

— Хайде, Кенеди. Стани. Да вървим.

— Ох, не ми се ходи, Руб — въздъхна Кенеди. — Уморен съм. Нареди да ме потърсят сутринта.

— Ставай, негодник такъв!

Руб Уилсън не беше едър, но бе жилав, силен. Той вдигна Кенеди от кушетката и го изправи на крака.

— Тръгваме, синко. За теб — пандиз, а в съда аз ще те направя на пух и прах! Откога чакам това, Кенеди! Много време търпях подигравките ти. — Той помълча, ухили се с пламнали очи. — Сега не чувам да ми подхвърляш остроти. Защо мълчиш? Сигурно мислиш, че ще те оставя на спокойствие. Така ли е?

Очите на Кенеди бяха притворени и той се олюляваше напред-назад на крака.

— Спокойствие ли, Руб? Ами! Аз няма да те моля за спокойствие, Руб. Ти ми харесваш. Симпатичен си. Симпатичен като въшка. Руб, не ми се ходи никъде. Това е истината. Тук е приятно и уютно. Защо да вървя някъде си?

Руб Уилсън го дръпна за ръката.

— Ще тръгнеш, и то веднага! Приличам ли на хлапак?

— Откровено казано, да.

Руб Уилсън го повлече по пода към вратата. Кенеди се съпротивляваше вяло. Игнацио, който беше много притеснен и не знаеше какво става, почесваше наболата си четина. Със зачервено лице Руб Уилсън се мъчеше да дотътри Кенеди до вратата, а Кенеди се клатушкаше напред-назад. Игнацио вдигна цитрата и я стовари върху главата на Руб Уилсън. Руб Уилсън изохка слабо, обели очи и се строполи на пода.

— Я виж, шефе! — ахна Игнацио, като го сочеше. — Аз цапна него. Глей!

Кенеди хлъцна с помътени очи.

— Игнацио, ти си истински приятел. Размислих. Това място не ми харесва. Хайде да се чупим.

Макбрайд ядеше късната си закуска в кабинета, когато вратата се отвори с трясък и влезе Руб Уилсън с пламнало лице, бесен от гняв и раздразнение.

— Моля те занапред да чукаш — каза Макбрайд.

— Да чукам ли! — озъби се Руб Уилсън. — Така ще чукна аз кратуната на някого, че ще я откъсна!

— Моята ли?

Руб Уилсън пое дълбоко дъх, погледна го накриво с едно око.

— Не бих се учудил, капитане… ни най-малко не бих се учудил, ако ти имаш пръст в тая работа!

Макбрайд отпи голяма глътка горещо кафе от един термос, и чак тогава каза:

— Върви по дяволите, Руб! Щом се опитам да похапна тук, в кабинета си, все някой бунак ще влезе и ще ми разстрои храносмилането.

Руб Уилсън беше още запъхтян от бързане.

— До гуша ми дойде от теб и от твоето храносмилане! Знаеш ли какво? — Той удари с длани по бюрото. — Аз спипах Кенеди! Спипах го и го накарах да си признае! Фланъри беше свидетел. Този твой смахнат приятел е пребил момичето и дори и съжалява за това. Накарах го да си признае, ти казвам!… И какво стана тогава? Тогава ме нападнаха. Фрасна ме по главата някакъв италиански приятел на Кенеди и съм изпаднал в безсъзнание. Когато се свестих, научих, че Кенеди е офейкал. Офейкал преди повече от час! А ти си седиш тук и ми дрънкаш за твоето храносмилане.

Макбрайд се облегна назад. В очите му внезапно се появи тревога, ала когато заговори, гласът му беше тих, гърлен.

— Офейкал ли, казваш?

— Офейкал!

— И си призна, а?

— Напълно! И ето какво искам, и то веднага! Искам всеки скапан полицай от подчинените ти да тръгне по петите му. Да, спипах го сам и понеже съм с много меко сърце, този мръсен тип се възползува от това. Даде знак на приятеля си и онзи ме цапардоса по главата. Бесен съм, Макбрайд. Така кипя, че… ще избухна! Казвам ти, Кенеди се е побъркал. Той е луд. Смахнат. Чалнат! Откачен! И бог знае колко хора още ще убие. Станал е кръвожаден. Станал е нов Дракула. Смееше се, когато разказваше как убил момичето. От алкохола е. От алкохола се е побъркал. Той… той…

Руб Уилсън се задъхваше. Едва се държеше на краката си, лицето му беше мораво, пот се стичаше по бузите му. А лицето на Макбрайд придоби мрачно изражение. Изражение на страх. Алкохолът бе довел много хора до полуда. Кенеди си беше, винаги е бил необуздан пияница. Макбрайд не се и опитваше да скрие страха си. Силното му тяло трепереше, гърлото му пресъхна, а в сърцето си усещаше дълбоки угризения. Но вече ясно виждаше дълга си. Окопити се.

Тонът му беше рязък:

— Руб, успокой се. Ако не се успокоиш, пак ще припаднеш. Аз ще се заема с това. Ще хвана Кенеди.

— Казвам ти, Макбрайд…

— Вече достатъчно ми каза. Всичко, което трябва да зная. Аз не си поплювам, Руб. Ще хвана Кенеди. Може да се наложи да го застрелям… но… хм… при тези обстоятелства. — Тази мисъл го задуши, но той стисна силно челюсти. — Остави на мен. Нали затова съм полицай. Седни, Руб. Стегни се. Кой беше италианецът?

— Не помня. Едно смешно дебело човече. Приличаше на палачо. Носеше цитра. Цитрата служеше вероятно само за замазване на очите.

— Къде стана това?

— В една стая в „Енрико“. Бях довел Фланъри за свидетел.

— Значи „Фрий Прес“ ще поднесе тази новина като сензация, а?

— Сигурно. Трябваше да повикам някого. Чак след един час Енрико разбрал, че съм загубил съзнание. Каза, че Кенеди и смешното макаронджийче подскачали, уловени за ръце, сякаш нищо не е станало. И двамата са вампири, ти казвам! — Той се тръшна задъхан на един стол.

Макбрайд свали кобура на пистолета си от закачалката в ъгъла. Препаса кобура, сложи си шапката. „Успокой се, Руб“ — каза мрачно и излезе. Токовете му затракаха по пода на дежурната, където Ото Бетдекън ядеше шунка с фасул.

Капитанът продължи към вратата. Нямаше точна представа къде отива. Но улицата щеше да е тъмна, тиха, а той умееше да крачи твърдо, бързо и да мисли. Всичките му хора все още бяха заети с търсенето на Кенеди, затова не можеше да стори нищо повече. Но можеше да ходи, да ходи, да обиколи отново местата, които бе обиколил по-рано през нощта, а не бе изключено и да намери Кенеди. Надяваше се, че ще го намери. Но ако се стигне до стрелба, дано някой друг пречука Кенеди.

— Ей, капитане! — извика Бетдекън.

Макбрайд се обърна, изгледа го навъсено, кисело.

Бетдекън махаше с дебелата си ръка.

— Елате тук. На телефона… тъкмо ми съобщават… — Той изрева в апарата: — Чакайте!… А?… Не, почакайте! Хей! Хей! — Тръшна слушалката.

— Какво има? — изръмжа Макбрайд, като стигна до него. — Беше Кенеди. Обади се да каже… каза: „Ото, предай на оня ваш принц, капитан Макбрайд, че Кенеди, световноизвестен журналист, ще бъде тази вечер у дома си на Фърнес Стрийт 201, апартамент двайсет и едно, ако способният капитан желае да го посети.“ Каза го точно така, както ви го предавам.

— Трябва да се е побъркал — произнесе Макбрайд замислено.

— А?

— До връщането ми пази това в тайна — промърмори Макбрайд.

Той се обърна кръгом, прекоси стаята и с мрачно лице излезе на улицата. Не си направи труд да вземе полицейската си кола. В следващата пресечка имаше такси; качи се на него и каза адреса на шофьора.

Мястото се оказа в другия край на града. Седнал в таксито, пъхнал ръце в джобовете на сакото си, изпънал крака, капитанът гледаше разсеяно брояча. Не забелязваше сменящите се цифри, защото погледът му бе замъглен. Седеше толкова отпуснато, че цялото му тяло се друсаше в таксито. Студен обръч стягаше сърцето му; усещаше, че губи представа за времето. Устата му беше стисната сурово, а лицето му бе застинало.

Най-после таксито спря, но Макбрайд не помръдна. Накрая шофьорът се огледа наоколо и попита:

— Този номер ли търсите?

Макбрайд измънка: „А?“ Вдигна глава, замига. „Аха“ — промърмори. Слезе от таксито бавно, като старец. Разсеяно плати. Колата си замина, а Макбрайд стоеше на бордюра и гледаше малкия кафяв жилищен блок. Прокара леко ръка по очите си. Чак тогава дойде на себе си. Прегърбен прекоси тротоара и влезе в тясното преддверие. Асансьор нямаше.

Чу гласове горе, и докато, се качваше, ушите му бучаха, усещаше стягане в гърлото. В коридора на втория етаж завари малка групичка — три жени и един мъж. Те извърнаха уплашени очи към него.

— Аз съм полицай — каза Макбрайд. — Какво става тук?

Една от жените посочи:

— Там, вътре. Вдигаше се страшен шум. Има някой…

Трясък от падане на някакъв предмет я накара да млъкне, после друга жена каза:

— Все това се чува… и крясъци, и викове. Не искат да отворят вратата. Май убиват някого.

— Пазете се — промърмори Макбрайд.

Той застана пред вратата. Чуваше тропот и удари. Счупи се стъкло. Силен стон.

Макбрайд задумка с юмрук по вратата и завика:

— Отворете! Полиция!

Но шумът продължаваше.

Обърна се към хората и каза:

— Дръпнете се.

Те се оттеглиха на няколко крачки в коридора, а Макбрайд извади пистолета си. Приближи го до бравата и натисна спусъка три пъти. Гърмежите отекнаха в коридора. Жените си запушиха ушите. Макбрайд отстъпи, с рамо напред се засили към вратата. Вратата поддаде навътре и капитанът прекрачи прага с насочен пистолет.

— Спрете! — извика той.

Хората в коридора стояха сгушени един до друг, бледи, със затаен дъх.

На пода в стаята лежеше мъж. Той изглеждаше много едър, силен, млад, а лицето му бе окървавено. Върху него бе седнал Игнацио. Игнацио бе загубил оръфаното си сако, а също и ризата си. Носеше само панталони и неговото лице също беше окървавено.

— Станете — заповяда Макбрайд. — Аз съм представител на закона.

Игнацио стана. Много едрият млад мъж обаче не стана. Не беше в състояние да се изправи.

Кенеди лежеше на едно бюро и се мъчеше да набере някакъв телефонен номер.

— Хей, ти — подвикна Макбрайд, — остави слушалката.

Кенеди се обърна, продължавайки да държи апарата.

— Аха, значи дойдохте. Чудесно. Приятно ми е да ви видя, капитане. Само искам да кажете на Ото да изважда стъклените топчета от устата си, когато говори по телефона.

Единият му крачол липсваше. По лицето му имаше червени драскотини, сакото му беше раздрано по целия гръб, а едното му око — посиняло и затворено.

Макбрайд влезе в стаята.

— Кенеди…

— Шшт! Мисля, че ме свързват с номера, който ми трябва… Ало, „Таймс-Експрес“, Ричмънд Сити ли е там?… Аха, значи сте вие. Добре, искам да говоря с Ридли… Ридли ли е? Тук е Кенеди… Кенеди, драги… Да. Слушай, какво става с оная длъжност, дето ми предложи неотдавна?… Мислех, че ще… Е, аз размислих, реших да поискам двойно по-голяма заплата от оная, която ми предложи… Изкуфял съм, а? Слушайте, скъпи мистър Ридли, желаете ли пълни подробности на убийството на Пенфийлдс?… Значи желаете. Е, татко ги има. Татко има всичко в торбата си… Съгласни ли сте? Добре, значи двойно.

Слушайте. Аз намерих младата Пенфийлдс на ъгъла на Халъм Стрийт и Джърман Стрийт към седем и двайсет часа. Помислих, че е пияна. Страшно пияна. Дъхаше на алкохол и, изглежда, се страхуваше да се прибере вкъщи, затова бях деликатен, замъкнах я в стаята си, и я сложих на леглото. После излязох пак и след две пресечки изскочи някакъв тип и ме спря. Беше едър мъжага, около метър и деветдесет, около двайсет и седем годишен. Името му е Уолъс Прингъл и живее на Фърнес Стрийт 201. Скулптор е. Да, скулптор.

И тъй, спря ме и каза с треперлив глас: „Добре ли е тя?“ Попитах за кого говори и, разбира се, ставаше дума за момичето, та рекох: Мисля, че е добре — като поспи, ще й мине. Оня беше малко пиян. Попитах го знае ли наблизо някое заведение, в което сервират чили; отговори, че знае и ми посоча пътя. Влезе с мен, ядохме и пихме, накъркахме се и двамата. Само че той се беше понакъркал по-рано, а после съвсем се насвятка. И на всичкото отгоре плачеше. Призна ми, че бил лудо влюбен в малката Пенфийлдс и когато в ателието му заявила, че скъсва с него — заради пиянството му, — той се опитал да я задържи. Казал й, че е винаги прекалено трезва, за да може да оцени хубавите неща в живота и, изглежда, след това се опитал да я накара да пие. Насила излял в гърлото й малко алкохол, но повечето разлял по дрехите й… Да, разправи ми това на чаша вино и чиния чили. И плачеше, докато го разправяше. Така че едното довело до другото. Предполагам, че го е вбесила. Каза, че се опитал да я задържи, но тя се дърпала, и я ударил; тогава съвсем побеснял и я смазал от бой. Накрая се препънал в нещо, паднал и момичето избягало.

Каза, че я следвал по улиците, но поизтрезнял и не посмял да каже дума, страхувал се от това, което тя би му отговорила. Тогава тя се натъкна на мен и нали ви казах какво направих. Човекът видял, че я водя в квартирата си, а когато излязох, ме проследил и както ви казах, ме заговори. След чилито беше така натряскан, че се наложи да го заведа в квартирата му. Вкарах го в ателието и после си тръгнах. Запомних как изглеждаше сградата и имах представа за квартала, но доста са мотах после, докато намеря отново мястото.

И тъй, както казах, оставих го. Чувствувах се екстра и обърнах още няколко чашки, после помогнах на някакъв беден тип, като купих цитрата му, а по-късно намерих един дребен сицилианец на име Игнацио Мирабели, който умее да свири на нея. Забавлявахме се много, като обикаляхме, свирехме и събирахме парсата, и едва тогава научих за смъртта на малката Пенфийлдс.

Един помощник-районен прокурор, който се смяташе за умник, и един известен редактор на вестник, който се смяташе за интелигентен, искаха да ми лепнат убийството. Затова, след като ги поразиграх, тръгнахме с Игнацио да търсим ателието. Накрая го намерихме. Е, седнах и заговорих простичко на Уолъс Прингъл, но за голяма моя изненада, той взе да налита на бой. Само че, както казах, той е бабанка и аз бях сам срещу него. Но Игнацио също беше там. Славно момче е Игнацио. Прингъл смаза и двама ни от бой. Ех, само да ме видите, а и Игнацио не е красавец. Но за късмет Игнацио се подхлъзна. И къде, мислите, попадна кракът му? Прасна Уолъс Прингъл право в ченето и онзи падна. Тогава се хвърлихме отгоре му и заудряхме с каквото ни попадне. Мисля, че вече се свестява.

Но почакайте. Ние впрочем сме официално арестувани от капитан Стивън Макбрайд. Утре един известен помощник-районен прокурор ще се черви до ушите, а един известен и много енергичен редактор ще трябва да сърба каквото е надробил… Слушайте, ще бъдете ли тъй добър да ми изпратите един панталон? Моя го няма.

Кенеди сложи слушалката, легна по гръб на бюрото, протегна се и се прозина. По окървавеното му изпито лице се разля усмивка, дяволита и лукава. Засмя се подигравателно.

— Кенеди — рече тихо Макбрайд.

— Ето го твоя човек, капитане. На пода. Надявам се, че няма да ми се разсърдиш, ако не стана.

— Руб Уилсън ми каза…

— Зная какво ти е казал Руб. Руб и Фланъри се мислеха за гении. Фланъри ламти за сензации, а Руб — за голям „удар“. Е, не исках да ги оставя на сухо. Затова им дадох каквото им трябваше. Подхвърлих им една голяма мръвка, старче, и имам намерение да им сервирам малиновия десерт по-късно. Ще го получат за закуска.

— Благодари на бога, Кенеди, момчето ми! — каза Макбрайд. — Благодари на бога!

— На бога и на Игнацио — рече Кенеди. — Иги може не само да свири на цитра, но да върши и някои други неща. Попитай Руб.

Игнацио се поклони. Поклони се шест пъти.

Кенеди заспа на бюрото.

[1] Така преминава световната слава (лат.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.